KÖLTŐ, SZENT ÉS FILOLÓGUS  
KERESZTES SZENT JÁNOS HÁROM .ARCA
„Tudom, hogy szent is írhat remekművet, hiszen olvastam  Keresztes Szent Jánost", mondja Malcolm Cowley az Eltörölt  idő című esszékötetében. Hogy költő, méghozzá a világirodalom máig is legnagyobb hatású költői közül való, tudtuk  eddig is, miként - talán- tudtuk azt is, hogy a karmelita rend  újítóit sújtó egyházi üldöztetés mártírja volt, és a tisztítótűzről  írott téziseit, amit mi talán földi szenvedéstanának neveznénk,  utóbb tanításába építette a katolikus egyház, és 1675-ben boldoggá, majd ötven évvel később szentté avatta. De hogy filológus?
A spanyol kritikai kiadás 1070 oldalából több százat  a három nagy vers: a Szerelem élő lángja, A lélek éneke és A Kármel hegyére vezető út-hoz a költő által írott jegyzet teszi ki.  Olyan részletesen, szóról szóra, sorról sorra haladva magyaráz Keresztes Szent János, ahogyan a Bibliát szokás magyarázni, rendszerbe állit, vonatkozási pontokat jelöl ki, idézetekkel hitelesít. Versei csak a felületesen olvasónak ellentmondásosak, de paradox módon csak a felületesen olvasónak érthetők is azon nyomban, mivel a költészet, a misztika és a dogmatika rendszerébe egyaránt beleilleszkednek..
„Ha a lélek érzékinek és állatinak enged teret, ha onnan az ki  nem űzetik, a tiszta és szellemi nem veheti birtokába"-írja egy  intelmében, de az Istennel való eggyé válást a földi szerelem  bensőségével ábrázolja és szenteli meg. A versekhez írott  magyarázat egyik erősségétől, az érzéki vallomás bátorságától távolítja el a verset, de képiségében, szóválasztásában a költemény elválaszthatatlan, egy marad mégis azzal. Máig is, és  talán ma az eddigi koroknál is inkább, foglalkoztatja a lélektan  kutatóit a rejtély, érzéki-szerelmes verseket írt-e Krisztus szerelmes rajongója. Divat elhinni, hogy igen. De a magyarázatok fényében sem állíthatjuk persze, hogy e versek szívünknek csak vallásos húrjain játszanak.
Szorosan egymáshoz tartozik a költemény és a hozzáfűzött  magyarázat, az aszkézisben Istent megtaláló gyönyör, a szenvedés szomjazása, a kín hajszolása és a mások iránti gyöngéd  szeretet.
A költők, a szentek, a teológusok külön-külön életét ő egyszerre élte. „Vallásos rettegés fog el" -írja Menéndez Pelayo,  a neves irodalomtörténész-, „ha verseihez érek". Ez a rettegés  a korra vonatkoztatva is áll, hiszen csak vallásos rettegéssel  vizsgálhatjuk korának, a kegyetlenségnek és ájtatosságnak,  a nyomornak és elragadtatottságnak, a paroxizmusnak ezt az  ötvözetét.
Juan de Yepes y Álvarez, későbbi, papi nevén Juan de la  Cruz 1542-ben születik Fontiverosban, Kasztíliában. Apja,  a szegény takácsmester nem sokkal az ő születése után meghal, és csupán anyjának, Catalina Álvareznek bátorságán  múlik, hogy a család nem pusztul el a Kasztíliát sújtó nagy szárazság idején. Az anya nagyobbik fiát (más feljegyzések szerint két nagyobbik fiát) kézen fogva, ölében a négy hónapos  Juannal a módos Medina del Campóba menekül.
A túléléshez és a tanuláshoz Jánost árva mivolta segíti  hozzá. Nyomorúságos körülmények között, egyházi segítséggel tanul és dolgozik kisgyermek korától fogva. Szolgál és  koldul, ápolja az ingyenkórház pestises betegeit, későbbi életrajzírói szerint bámulatos türelemmel. Gyermekkori csodaté
teleket tulajdonítanak neki e vallásos szerzők, mi teljes bizonyossággal azt fogadhatjuk el, hogy sötét nyomorban, de  a szeretet táplálékával jóllakatva él családja, és későbbi választott rokonai: Ávilai Szent Teréz, a szerzetestársak és főként  szent életű nők, apácák, novíciák, a Krisztus szerelmére  vágyakozó szerelmes verseinek olvasói-másolói körében.
Egyetemi évei a szerzetesi életet szabályozó komor feltételek között telnek. A salamancai vidám diákélettől elüt a papnövendékek életmódja; fehér ruhában, kettesével járnak az  utcán, közösen készülnek az órákra, a könyvtárban hatalmas  láncokon függnek a könyvek; az ebédlőben szilencium, csak  a Bibliát, az egyházatyák életét vagy az Énekek Énekét olvasó  hangja hallatszik.
1576 a költő életének döntő eseménye: megismerkedik  a Mezítlábasok második rendházának avatására szülővárosába, Medina del Campóba érkező Ávilai Terézzel. A nála  huszonhét évvel idősebb misztikus költő és reformátornő  a katolicizmus kereteit megőrizve próbálja megújítani az  elpuhult szerzetesrendek életét, a szertartások külsőségeit háttérbe szorítva, a meditációra építve próbál változtatni, a szernélyes fegyelem kiépítésén fáradozik. János elmondja neki,  hogy túl könnyűnek találja szerzetesi életét, karthauzi akar  lenni. Teréz reformterveibe avatja a misztikáról írott dolgozatáról, kiváló felkészültségéről már ismert fiatal szerzetest, s az  meggyőzve, terveiről lemondva, máris egyetlen feltételt  szab. A feltétel sürgető, gyermekien parancsoló szinte: „de  a reform ne késsen soká!"
Egy év múlva Teréz új rendházat avat Ajates völgyében,  Ávilához közel. A rendházban elvadult, éhező apácák; a közös  étteremtől távol, cellájukban falják föl az összekoldult, összekotort ételt, napközben ki-kiszöknek a házból, titkos rajon
góktól pénzt fogadnak cl, látomások kínozzák őket. Teréz  megkéri „gyermek Senecáját", hogy lásson hozzá a lelkek  gyógyításához.
A reform a szerzetesek finom posztóruháját daróccal cserélteti föl, a munkát állítja életük középpontjába, ha más értelmes  tennivaló nem akad, követ hordat velük egyik helyről  a másikra, majd vissza; a szüntelen tevékenységet és az ájtatosság gyakorlását kínálja gyógyszerül a test kísértése és a lélek  búskomorsága ellen. Juan de la Cruz csakhamar a történelmi  fordulat tragikus szereplője lesz: XII. Gergely lázadónak  minősíti a Mezítlábasok mozgalmát.
1577-ben a kaput beszakítva törnek rá a sarus karmelita  rend emberei. A menetet Toledóba kísérő öszvérhajcsár szíve  megesik az apró termetű, vézna papon, fölajánlja, hogy megszökteti (mennyi történelmi párhuzamosság adódik a törvényességben, az adott szóban bízó tiszták és ártatlanok vértanúsága és a költő sorsa között!), de ő nemet mond. Éjjel érkeznek Toledóba, ott még ide-oda hajszolják a város emelkedőin  le és fel, szemét bekötve terelik, hogy ne ismerje föl a helyet,  ahova hurcolják. Börtönbe zárják, és két hónap múlva, társa  szökése után egy falba vájt üregbe vetik. A fény, verseinek  kulcsfogalma, a fizikai jelenség, az istenközelség jele, háromujjnyi résen át hatol be hozzá, ágya egy deszkalap, a fagytól két  ócska takaró védi, egyetlen könyve a breviárium. Hetente  háromszor szigorú böjtre fogják, térden állva fogyasztja  a kenyeret és a vizet. Péntekenként, az étkezés végeztével  megvesszőzik, s a vesszőzésben minden szerzetesnek részt  kell vennie. Különben egyedül van, rongyos fehérneműje  a testére rohad, tetvek kínozzák, és ahogyan lenni szokott,  fizikai nyomoránál is elviselhetetlenebb a gondolat, hogy  megfeledkeztek róla, hogy törvényen kívüli bűnös valóban.
Fogságának hatodik hónapjában új börtönőrt kap, a fiatal  valladolidi szerzetes megszánja, tiszta fehérneműt ad, kérésére tintát, papírt és tollat, és míg a többiek sziesztáznak, kikiengedi a zárkájából. Ekkor írja látomások, kínok és  reménység közepette a Románcok-at, a Babilon folyói-t és talán  a három legnagyobb vers egyikét, a Vaksötét éjszakában-t,  akkor veti papírra A lélek éneké-nek első felét. Amit leir, a helyzetéről szóló pontos húradás, Krisztus megrendítő faggatása.  Háromszoros fényben ragyog fel hirtelcn a vers. Az első a szöveg szó szerinti fordítása, a második az életrajzból ismert színhely, a harmadik, a mai olvasónak talán legkevésbé fontos, de  a vers írója számára a legfontosabb: a szöveg teológiai magyarázata.
Az elejtett, cellájába beszűrődő szavakból ráébred, hogy  fogva tartói nemcsak a Mezítlábasok mozgalmával, személy  szerint vele is végezni akarnak. Szökését tervezi, meglazítja  a lakatot tartó csavarokat, cérnát ereszt a mélybe, hogy megmérje, milyen magasan van az ablak, ahonnan le akar ereszkedni a két összekötözött takaró segítségével. Úgy menekül,  mint egy kalandor, leromlott teste bámulatos mutatványra  képes. A takarók végére nehezékül ráerősíti a mécstartó kampóját, és éjjel, alvók közt, lopakszik az ablakig. A lakat lezuhan, az alvók fölriadnak, de újra elnyomja őket az álom, és  végre kint van a szabadban. Borzongva látja, hogy kétlábnyira attól a helytől, ahova leugrott, a Tajo sziklás medre tátong.
Az éjszaka hátralevő részét egy nemesember házának tornácán tölti, nappalra bebocsátást nyer a Mezítlábasok kolostorába, a San José-beli apácák közé, és délután már nekik  mondja tollba börtönverseit.
Életének utolsó tizenhárom évét szentként, szüntelen ván
dorlás közepette éli. Toledóból Granadába költözik, hat éven  át innen indul hosszú útjaira. A barokk kor hagyományosan  magába zárkázónak, csaknem gőgösnek, aszkétának ábrázolja. Ma már úgy látjuk, barátságos, beszélgetésre, misztikus  élményeinek tollbamondására mindig kész ember volt, akit  elöljárói a neki tulajdonított csodák és az őt körülvevő szeretet  miatt gyakran nem néztek jó szemmel. Granadából három  évre Segoviába küldik, majd pedig a velük folytatott szüntelen vitái miatt Nueva Espanába, Amerikába száműzik. Indulása előtt súlyosan megbetegszik, nem mehet mégsem. Helyzete egyre reménytelenebb, örökké zaklatják, börtön fenyegeti újra. Baezába, majd súlyos betegen életének utolsó stációjára, Ubedába megy, hogy térítsen, hogy halálával kiengesztelje az ellenséges érzelmű rendfőnököt.
Jobb lábán nem múló stigmaszerű fekélyek égnek, az élő  húst vagdossák le róla, sok helyütt kilátszik a csont, szerzetestársai koldulnak érte, hogy ennivalóját és gyógyszerét kifizessék. Mária napján hal meg, szombati napon a bocsánatért  könyörgő rendfőnök és társai imájától körülvéve, kisimult  arccal és mohón vágyva a Krisztussal való találkozást.
Juan de la Cruz eredeti kéziratai nem maradtak fenn, egymással nem egyező lejegyzések sokasága viszont igen. Verseinek első kiadása Alcalában jelent meg 1618-ban, negyedszázaddal halála után, és ezt követte az 1619-es barcelonai kiadás.  A lélek éneke (Cántico espiritual) 1622-ben először franciául  jelent meg Párizsban és nyolc évvel később Madridban, spanyolul. E versnek két változatát ismerjük, és könyvünkben  ennek megfelelően más-más szakaszolással jelentetjük meg  A lélek éneké-t, úgy, ahogyan ezt a fordítás alapjául szolgáló  kiadvány is teszi. Ha egy mozzanatban kénytelenek voltunk  eltérni az eredeti kiadványtól, és mind a két versváltozatban
megjelöltük, mikor ki szólal meg a versben, annak magyarázata az, hogy a magyar nyelv nem ismeri a nyelvtani nemet, és  ha nem jelöljük a beszélő személyét, a misztikus homálynál  nagyobb homályt teremtünk. A versek címe és alcíme a szöveg megértését és vallásos tartalmát hangsúlyozza, de tudnunk kell, hogy későbbi korokból származik a címek sokasága: a költő által adott címek nem maradtak fenn.
A jelen kötetben szereplő versfordítások 1988-ban már  megjelentek a Helikon Kiadó gondozásában. Keresztes Szent  János neve és munkássága természetesen ezt megelőzően sem  volt ismeretlen a magyar olvasóközönség előtt. A szórványosan megjelentetett versek mellett kiemelkedő jelentőségű  a költő teljes prózai munkásságát nagy teológiai tudással és  kiváló filológiai munkával visszaadó Szeghy Ernő karmelita  szerzetes eredetiből készült fordítása a 20-as évekből. A versek  azonban, melyeket a több száz oldalt kitevő próza magyarázni  kívánt, más fordító tollából származtak, és filológiailag is  pontatlan nyersfordítások voltak.
A kötetben szereplő bibliai idézetek az Újszövetség esetében mind, az Ószövetség esetében részben Károlyi Gáspár  híres és korhű fordításából valók. A protestáns kánonba fel  nem vett kisebb próféták, illetve ószövetségi Könyvek esetében későbbi katolikus bibliák magyar megfelelőit idézzük.
A korábbi antológiákban egy-egy versfordítással szereplő  Weöres Sándorra és Vas Istvánra is emlékezni kíván, nevük és  versük említésével, ez a hét hosszú éven át készült kötet.
Takács Zsuzsa